Pro Pinu. Od nás všech, jenž se podíleli na filmu.
Brzy nadejde jaro.
Tráva vyraší ze země.
Poté nastane léto,
tráva poroste,
slunce bude zářit.
Následně podzim,
listy opadají.
A nakonec...
zima.
Jaro.
Léto.
Podzim.
Zima!
Samozřejmě jsou situace,
při nichž zcela oněmíte.
V takové situaci můžete jen naznačovat.
Slova také nemohou
vyjádřit veškerou představu.
A v takové chvíli přichází na řadu na tanec.
Poznat Pinu bylo jako objevit nový jazyk.
Nejdřív jsem nerozuměla ani slovo
a pak mi sama ukázala jak se vyjadřovat.
Dala mi slovník. A ze začátku jsem se hrozně styděla.
A ostýchám se dodnes.
A po mnoha měsících si mne zavolala a řekla mi:
"Musí to být mnohem bláznivější."
A to bylo jediné, co mi řekla za téměř celých dvacet let.
Pina byla malířka.
Neustále po nás něco chtěla.
A my se tak stávali barvami na jejích obrazech.
Například chtěla Měsíc.
A já ho svým tělem zobrazil, aby ho mohla vnímat a cítit.
Tenkrát jsem dělala Café Müller.
Všichni jsme tam měli zavřené oči.
Když jsme měli po repríze,
dostavily se ke mně pocity,
které pro mne opravdu moc znamenaly.
Tenkrát jsem si všimla,
že je velký rozdíl,
jestli máte zavřená víčka,
nebo jestli koukáte dolů, nebo zpříma.
To dělá opravdu hodně!
Okamžitě se ke mně dostavil ten správný pocit.
Neuvěřitelné, jak důležité to může být.
Záleží i na těch nejmenších detailech.
Celé je to jazyk, v němž se lze naučit číst.
Dělali jsme na tom asi dva týdny.
Šlo to opravdu rychle!
Je úžasné jak se ze stolu o čtyřech židlích
zhmotnil takový nápad.
Typická Pina, jak se pamatuji.
"Ale né, to pořád není ono, něco to chce, když já nevím...
Působí to tak prázdně." A najednou tam prskla židle.
Pak si s nima Rolf začal hrát
a najednou byly nedílnou součástí.
Nádhera!
1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10. Už jdu!
Kazuo Ohno nás opustil docela nedávno.
Představuji si, jak tam nahoře s Pinou společně tančí
a skáčí z mraku na mrak.
Pina měla ty nejpronikavější oči.
Nikdo jiný ve mně nedokázal tak číst.
Všechno, o co jsem se snažil, nebo jsem předstíral,
se pod jejím dohledem rozplývalo.
Místo toho totiž viděla něco, čeho jsem se bál,
protože jsem to ještě neznal.
Kdo byla Pina?
Spojovala křehkost se sílou.
Dokázala také do nekonečna
naslouchat, pozorovat a překračovat všechny své hranice.
Takže si ji představuji jako dům s velkým podkrovím plným pokladů.
Pina se neúčastnila tanců.
Ale ty jsi pořád zapomínala pohyby.
Odmítli jsme tančit bez ní.
A ona se zapojila, protože jsi trvala na tom...
Aby mi ukázala kroky? To snad ne!
Vždyť to tak bylo! Bylo to tak.
Trvala jsem na tom, aby tančila také.
Byla to pro lidi jediná šance ji vidět!
Nikdy jsem Café Müller dělat nechtěla.
Když se mě Pina zeptala, zda bych tančila její roli,
souhlasila jsem.
Ale nikdy jsem se ji skutečně nenaučila.
Chtěla jsem, aby tančila navždy.
Viděla jsem ji v Café Müller tolikrát.
Toužila jsem pocítit to, co cítila ona.
Pohybovala se jako by měla díru v břiše
a jako by zrovna vstala z mrtvých.
Když dnes vystupuji,
snažím se představit si Pinu v její bolesti,
ale také v její síle
a osamělosti.
Kdykoli jsem s Pinou tančila Café Müller
a sledovala jsem její vlasy, záda, paže,
cítila jsem i se zavřenýma očima,
že nás má všechny pod dohledem.
Viděla naprosto všechno, aniž by otevřela oči.
Neustále jsme se jen smály a tančily.
Byly jsme pořád spolu, kolikrát i do čtyř do rána
a vymýšlely jsme program na další den.
To byl začátek naší spolupráce.
Každé ráno jsme se setkaly na stanici Barmen,
daly jsme si zákusek s kávou a probíraly jsme práci.
S Pinou jste si při práci připadali vždycky o mnoho lidštější.
Bylo milé být její starší tanečnicí.
Ne že by to za mlada nebylo fajn.
Do Wuppertalu jsem přišla ve čtyřiadvaceti.
Ale ve čtyřiceti jsem si čím dál častěji myslela:
"Všechen ten prostor a ty možnosti."
Pina dokázala všechno, co jsme dělali,
proměnit v něco daleko krásnějšího.
Mohli jsme být zároveň dospělými i dětmi.
Po příšerné zkoušce Iphigenie mi Pina neřekla ani slovo.
Ale před samotným vystoupením přišla a řekla mi jako obvykle:
"Lutzchene, buď dobrý!"
A já ji jako obvykle odpověděl: "Pino, užij si to."
Ona se již na odchodu z ničeho nic otočila a řekla:
"Nezapomeň, že mě musíš vyděsit!"
V tu chvíli se mi dočista zatočila hlava.
Bylo to víc k věci než všechny předchozí rozhovory.
Bylo úžasné pozorovat Pinu, když ona pozorovala nás.
Na zkouškách jsem se často ohlížela, jen abych viděla,
jak tam stojí a dívá se na nás.
Prožívala se svými tanečníky každý okamžik.
Někdy byla jako malé dítě, které se nemůže nabažit našich pocitů.
Často jsem si říkala:
"Pina tam takhle sedí a sleduje mě už nějakých 22 let,
což je déle, než mě viděli vlastní rodiče."
V úloze nováčka jsem ještě nechápala, jak Pina pracovala.
A ona mi to neuměla vysvětlit. Připadala jsem si ztracená.
Dokud jsem nepochopila, že si sama musím nastavit tvář.
Tohle je telecí!
Co je to poctivost?
Co je naší zodpovědností v případě, že tančíme?
Pina nás učila, abychom si stáli za vším, co děláme,
za každým gestem, krokem i pohybem.
Pina se vždycky snažila dostat ze všech tanečníků to nejlepší.
Jednou mi řekla:
"Tvá křehkost je zároveň tvou silou!"
Pro Vollmond si ode mne vyžádala gesto odkazující na radost,
nebo celkové potěšení z pohybu.
To mě opravdu inspirovalo.
Z pohybu, který jsem jí předvedl,
vytvořila celou scénu.
Vždycky jsem se držela v rohu, nebo jsem se za někoho schovala,
když nás začala opravovat.
Možná proto, že jsem ji tolik respektovala.
Jednou mě chytla a smutným hlasem pravila:
"Ditto, proč se mě tolik bojíš? Vždyť jsem ti nic neudělala."
Vlastně měla pravdu a já se své nesmělosti postupně zbavila.
Občas říkala prostě jen věci jako:
"Hledejte dál!"
Nic víc ale neřekla.
Takže jsme museli hledat, aniž bychom věděli,
co vlastně hledáme a jsme-li vůbec na správné cestě.
Drahá Pino, stále se mi o tobě nezdálo.
Navštiv mě, prosím, v mých snech.
Mám novinky od Daphne, které se o tobě zdá pořád,
ale to není to samé.
Bylo by od tebe hezké, kdyby ses ukázala!
Budu tě čekat, Pino.
Opustila nás tak rychle, tak překvapivě.
Myslím, že nakonec nechala všechno za sebou
a teď je volná.
Proto jsem jí chtěla věnovat tento moment lehkosti
a pocit naprosté beztíže.
Já jsem mladá.
V mém věku je má budoucnost.
Má duše je mou silou.
Mé oči vidí sny.
Mé myšlenky jsou vznešené.
A mé tělo je silné.
Jako dcera Dominiqua a Malou jsem byla první dítě ve skupině.
Vyrůstala jsem na divadle.
Život bez Piny? To si vůbec neumím představit.
Když jsem se tam poprvé ukázal a byl jsem ještě docela zmatený,
jednoduše řekla...
"Tancuj pro lásku."
Všechna její díla byla o lásce a bolesti
a také o kráse, smutku a osamělosti.
Když jsem dělala na aférce s hrošíkem, bylo mi 28 let.
Dokonce jsem v tom úžasném hrochovi identifikovala ji.
Snažila jsem se ji pochopit. Zjistit, proč pořád tak pracovala
a pracovala a pracovala a pracovala a pořád jen pracovala...
Pro Pinu byly prvky velice důležité.
Ať už šlo o písek, zeminu, kameny, nebo vodu...
Jednou se na jevišti nějak objevily i skály a ledovce.
Když tančíme, stávají se z toho překážky.
Musíte jim čelit, nebo jít skrze ně, nebo je přelézt...
Pouhé pohyby dokázaly vyjádřit smutek, vztek, pláč, smích i křik.
Dokázali jsme to ze sebe dostat, protože Pina je v každém z nás.
Otázkou, na druhou stranu, zůstavá, zda-li i my byli její součástí.
Pina byla radikální průzkumnice.
Dívala se hluboko do našich duší.
V jednom konkrétním tématu se nás pořád ptala:
Po čem toužíte?
A odkud se všechna ta touha bere?
Tančete, tančete, jinak jsme ztraceni.